Mocsári Károllyal találkoztam, és már megint a régi tapasztalat: ha két ember találkozik, aki valaha ismerte Kocsis Zoltánt, akkor előbb vagy utóbb, de inkább előbb elkezdik a Kocsis-élményeiket mondani egymásnak. Akik jobban ismerték, mint Mocsári, és van bennük egy kis utánzási hajlam, rögtön úgy félszájjal kezdenek el beszélni, olyan szorosan mondott mássalhangzókkal, rögtön ott van velük Kocsis. Még csak az sem kell hozzá, hogy az élmények feltétlenül pozitívak legyenek, Mocsári Károly most többek között azt a furcsa Kocsis-szokást idézte föl, hogy voltak neki előre elkészített fordulatai. Tudom, mindannyiunknak vannak, felmenőinknek is, nem véletlenül jött Kosztolányi ezzel az „édes fiacskám, egy kis sajtot ennék” dologgal. Mintha ezekkel a fordulatokkal akarnánk védekezni a földi halandóság ellen, jussak eszükbe, hogy mindig ezt szoktam volt mondani. De Kocsisnál különösen sok volt, többnyire emberekhez, vagyis a nevükhöz kötődött, ha azt mondták, Batta, ő rögtön hozzátette, hogy ebadta, vagy ha szóba került Alfred Brendel, ő mindig hozzátette, hogy „aki minden szerdán fél négytől Brendel”.
Így utólag csak azt nem tudom, hogy ez valahogy a zenészséggel függött-e össze, egy kérdésre mindig megjön a válasz, egy formai hívásra mindig jönnie kell egy válasznak, vagy az előadóművészséggel, ha valami egyszer bejön, az bejön máskor is, új közönség előtt. De akár a régi előtt. Vagy az egész csak szimplán idegesítés.
A bejegyzés trackback címe:
Kommentek:
A hozzászólások a vonatkozó jogszabályok értelmében felhasználói tartalomnak minősülnek, értük a szolgáltatás technikai üzemeltetője semmilyen felelősséget nem vállal, azokat nem ellenőrzi. Kifogás esetén forduljon a blog szerkesztőjéhez. Részletek a Felhasználási feltételekben és az adatvédelmi tájékoztatóban.